За щастие животът му не е в опасност,
но няма да може да изпълнява задълженията си.
Вчера, кабинетът ме назначи
за негов заместник.
Казва се Флендър.
По принцип не обича непознати.
Заразена е.
Мога да направя само първично лечение.
Седни.
Не е много, но го вземи.
Трябва да изградим идеал,
най-хуманното общество което светът е виждал някога.
Надявам се този път нещата да се оправят.
Какво правеше там?
Замърсяването е толкова голямо, че никой не иска да рискува.
Освен ако не бяга.
Как се казваш?
Тецуя.
Тецуя, а?
Имах син на твоите години.
Видя ли развалините?
Имаше много убийства...
Много хора бяха отведени далеч и никога не се завърнаха.
Практически не остана нищо.
Докторе...
Какво има?
Не вярваме на чужденци!
Опасно е.
Какъв е проблема?
Може да е шпионин.
Това са глупости...
Тецуя, едно време
вярвахме в Касерн, духът пазител.
Може би затова в продължение на много години
живеехме мирно и просперирахме.
Но един ден всичко се промени.
Скарахме се със съседите си за границата.
Безсмислени битки.
Подозрението управляваше всяко наше движение.
Забравихме как да вярваме на хората.
Нападахме съседите си за "самозащита".
Предполагам, че Касерн се отказа от нас.
Тогава бяхме нападнати ние.
Хора?
Отново хора?
Да вървим.
Спри!
Защо нападате тези хора?
Дезертьори... какво ти пука?
Войната би трябвало да е свършила.
Навсякъде има терористи.
Тези хора не са терористи.
Не ми пука.
Просто следвам заповедите.
Няма да те обвиня ако стреляш.
Както чу, някога бях един от тях.
Ние ви откраднахме всичко.
Можеш ли да спасиш народът ми?
Това ли е той?
Ти си мой...
Кой си ти?
Луна!
Мислиш ли, че можеш да избягаш?
Луна!
Отворете!
Сега...
Ще убия...
всички ви.
Полет 18 иска разрешение за кацане.
Имате разрешение.
Обещай ми едно нещо.
Ако победиш...
ще помогнеш на тези хора.
Става.
Казвам се Барашин.
А аз съм...
Касерн!
Нашата силна нация е преминала през болка,
вдъхновение и защита. Тя ще съществува дълго.
Тогава ще дойдат мъдростта
и силната, тиха вяра.
Нека мечтите на бащите ни
се изпълнят чрез нашата саможертва.
Наслаждаваме се на дълга си. Това е всичко което ни е нужно.
Скъпи съграждани,
изправени сме пред голямо предизвикателство...
Точно така.
Приготви се веднага щом можеш.
Бием се с Нео-Сапиенс,
бием се и с терористите.
Професорът донесе нови проби.
Готови ли са нео-клетките ми?
Генерале...
Вие жертвате синовете си... братята си...
Болката ви е безгранична.
Или може би тези неща не съществуват?
Но аз разбирам болката ви.
Преди много години...
...собствената ми майка беше жертва.
Бе отвлечена от терористи от "Зона 7".
Беше измъчвана
и след това убита.
Мразех баща си са това, че не я спаси.
Нямаш право да живееш!
Защото семейството ми е мъртво...
...заради вашият вид.
Историята носи болка.
Но носи и мъдрост.
Убиец.
Почувствай...
...болката ми.
Аз не се бих.
Отдадох се на болката.
Станах по-добър войник, по-добър човек.
В името на честа и справедливостта.
Нека видим
истинският си враг
и се съсредоточим върху победата.
Сега го виждам...
Най-после го виждам и аз.
Това е имала предвид.
Трябва да се подготвим за битка
срещу това невероятно зло и да
помним мечтата на нашата велика нация.
Вече всичко е наред.
Забрави.
Всичко е простено.
Надявам се...
че си намерила покой.
Не спечелихме ли войната?
Защо тогава войниците ни продължават да умират?
Между развалините и погребенията...
се сеят семената
на нашата крайна победа.
Накъде ли си тръгнал?
Всичко свърши.
Аз решавам това.
Експеримент върху Нео-Сапиенс.
Изучи светкавицата...
Не забравяй мечтата ни.
Какво става?
Какво правиш?
Добро момиче като теб не би разбрало,
но за нас, обикновените хора,
нещата стават така.
Нали, професоре?
Няма връщане назад.
Тук съм роден.
Би трябвало да те наричам "Татко".
Но омразата ми е дълбока като детската любов.
И въпреки, че ме унищожава
не мога да се освободя.
Роден съм в омраза
и съм отгледан в омраза.
Точно като човек.
А другият ти син...
Тецуя, роден от нежната Мидори,
днес се прероди
като мой брат.
Нека чуем истината.
Ако можех просто...
да стигна до там...
Какъв фарс.
Командире...
не знаех...
...че е номер.
Нека само...
отида дотам...
Ако получаваме втори шанс за живот
защо да живеем пълноценно?
Ще се разправям с теб след малко.
Благодаря ти.
Тецуя.
Искаш ли да видиш майка си?
Майко...
Спи.
Какво си й направил?
Какво?
Тя просто спи...
на място отвъд болката.
Отвъд болката ли?
Да.
Място без войни.
Само хармония за всички.
Това й обещах.
Човекът никога не е доволен от това което има.
Неговото съществуване е резултат от безкрайната смърт.
Стремейки се към основите на живота
той осъжда хиляди на смърт.
Той се бие с мира.
Това е светът който са създали хората.
Аз ще го унищожа и ще създам нов.
Рай.
Ти убиваш другите със същата мечта.
Нима някой от тях
ни изслуша?
Някой помисли ли да ни помогне?
Послушаха ли молбите ни за живот?
Само Мидори.
Единствено Мидори.
Ти я отвлече.
Не!
Тя ни помогна.
Не ти вярвам.
За какво се биеш?
Ще свърши ли всичко ако ни избиеш?
Ще донесе ли това мир?
Човекът може ли да живее така?
Самият ти си изрод.
Стига си мечтал.
Няма да има край ако човекът не се промени.
Историята и религията го доказват.
Можеш ли да различиш доброто от злото?
Присъедини се към мен.
Да създадем нов свят.
Ти си единственият ми съюзник.
Не забравяй,
че вече не си човек.
Командире.
Синко.
Знаеш ли защо се обаждам?
Пак старите ти номера...
Превратът свърши.
Има го в новините.
Обвинявам теб за Нео-Сапиенс.
Теб и онзи професор.
Свърши.
Няма връщане назад.
Не мисля да се връщам.
И определено не при теб.
Майко...
Къде сгреших?
Бих се за добра кауза.
Точно както каза той...
Не мога да различа доброто от злото.
Ако приемеш омразата
и враговете ти ще го направят.
По този начин...
нищо не се променя.
Тецуя...
Никой не е винаги прав
и никой не греши винаги.
Отговорът е в съвместното съществуване.
Не се предавай.
Сложи край на боевете.
Все още не го виждам.
Какво каза, че си видяла.
Значи все още трябва да съм жив...
ако това е живот...
Какво сте направили?
Какво, по дяволите?
Не сме направили нищо.
Разбирам.
Но омразата просто води до още омраза.
Синът ми, Тецуя, също загуби животът си в войната.
Ще излъжа ако кажа, че от това не ме боли.
Но омразата няма да върне синът ми.
Как може да си толкова добра?
И ти можеш.
Мидори...
Прости ми...
Луна...
за последен път те напускам.
Направи каквото трябва.
Къде е жена ми?
Прицелете се в щабквартирата им!
- Но синът ви е вътре. - Не ми пука. Стреляйте!
Синко,
и аз правя това което смятам, че е най-добро за нацията ни.
Пригответе се да стреляте отново.
Това не беше ли достатъчно?
За вас може да са нова порода,
но отвътре са хора.
Ще ти кажа едно...
Тя не греши. Ти си човек.
Евразия, "Зона 7".
Продължават етническото прочистване.
Азума не е твой "баща".
Изследванията му за "нео-клетките" се провалиха.
Открихме, че
твоите хора са наши предци...
"истинските хора".
Точно така.
Не ми се иска да го признавам, но цивилизацията е започнала в "Зона 7".
Найто ви е довел,
за да извади "нео-клетки".
Но изследването се провали. Нямаше достатъчно тела.
Тогава ни хрумна
да накараме националната политика да задоволи нуждите на медицината.
С други думи...
бяхте нарязани, за да помогнете на баща ми да живее по-дълго.
Нещо като лоша шега.
Луда политика водена от жаждата за дълъг живот.
Теорията ти е грешна.
Мразиш ни защото си като нас.
Без дори да го знаеш!
Млъкни.
Не смей да се сравняваш с нас!
Вие сте наши предци.
Мутирал боклук който лично ще изхвърля!
Убиец.
Почувствай болката ми.
Не виждам нищо.
Нищичко не виждам.
Прости ми.
Татко!
Къде отиваш?
В къщи.
В нашият дом.
Не се тревожи, няма да те карам да идваш.
Но майка ти има нужда от лечение.
Тя е мъртва.
Но ти се върна.
Сляп ли си да не виждаш
страданието причинено от завръщането ми?
Мен ли обвиняваш?
Не е така!
Не става въпрос за личното щастие.
Не ти пука дали е мъртва.
Ако някога обичаш някого
ще разбереш.
Не заставай на пътя на щастието ни.
Какво правиш?
Дай ми я.
Веднага!
Няма.
Знаеш ли какво е да обичаш?
Скоро ще я върна.
Майко...
Какъв, по дяволите...
е смисълът на живота ми?
Какъв, по дяволите,...
е смисълът на прераждането ми?
Майко...
Тецуя...
Бягай...
Това не съм аз...
Не мога да спра това което правя...
Не искам да те нараня...
Искам да избягам...
от болката...
Забрави всичко...
Започни наново...
Знам.
Да сложим край на омразата.
Не исках да причинявам повече болка,
но се стигна до това.
Повече няма да си сама.
Винаги ще бъда с теб.
От сега нататък ще сме само ние двамата.
Най-накрая разбрах.
Нараняваме другите със самото си съществуване.
Просто това е начинът по който живеем.
Трябва да се научим да прощаваме.
Да разберем, че съществуването
трябва да бъде споделено.
Не сме тук само, за да съществуваме;
а да намерим сила за съвместно съществуване.
Може да започне от нещо малко...
Може да изглежда невъзможно...
Но все отнякъде трябва да започнем.
Надеждата...
...е нашият завет.
превод: StraightEse
BULGARIA TEXT '2004