Шинако.
Ро?
Какво става? Какво правите, вие двамата?
Шинако, какво става? Кажи нещо!
Шинако е... - Не говоря с теб.
Питам Шинако.
Хубаво. Стига толкова.
Ро! - Шинако!
Извинявай!
Ро, почакай ме!
Извинявай! Съжалявам!
Съжалявам, че не ти казах.
Защо? Щеше да е неприятно, ако се разстроя?
Наистина ли вярваше, че можеш да продължиш по този начин?
Не! Грешиш.
Не можах да ти кажа, защото ценя това, което имаме.
Всичко щеше да се разпадне. Беше ме страх.
Какво говориш? Не е като да не разбирам!
Знаех, че няма да спечеля нищо.
Все едно дали с брат ми или някой друг...
Исках само да си щастлива с някого!
Отне ми време, но сега вече го знам.
Голям съм идиот, щом не забелязах,
че толкова много го харесваш.
Виж, виж! Имам първа награда на училищното състезание!
Това е страхотно, Ро!
Ро, роднините ти вече са тук.
Какво правиш? - Ще ги сложа в ковчега му.
Мога ли аз да взема тази?
Не прилича много на него. - Напротив.
Уловил си аурата му.
Вече не съм мъничкият Ро, но...
Не сме станали по-близки.
Аз те наблюдавам.
Искам да видя какво ще стане с теб.
Провалих всичко.
Кой е?
Искам да остана.
ИЗПЕЙ МИ "ВЧЕРА" Сцена дванайсета
Какво става? Кажи нещо!
Не говоря с теб. Питам Шинако.
Да. Сигурно е така.
Не е нужно да се притесняваш за мен.
Чао.
Не, че нещо се е променило.
Бяхме повече от приятели, а сега е нещо по-малко.
Бях подготвена за това още в началото.
Ще гледам да ги поздравя. Когато пак видя Рикуо...
Дали ще го видя отново?
Какво става с мен?
Преместих се далеч от него, за да не го виждам,
а сега ми е много по-самотно.
Да?
Да, разбира се.
Да. Добре.
Значи сега ще си класна?
Да, трети подготвителен клас. Ще имам много работа.
А при теб как е? - Ами... справям се някак.
Хлапето как е?
Ро по-добре ли е?
Не знам. - Ясно.
Ето. - Благодаря.
Отдавна не сме идвали.
Като студенти често идвахме да гледаме сакурите.
Вече нямаме чак толкова време за разходки, а?
Тогава имахме твърде много време.
Намирахме си всякакви извинения за по питие
и просто се стоварвахме на някое удобно място.
Имахме толкова енергия! Вече не мога да си го представя.
Забавленията ни бяха приоритет.
Да преследваш кариера просто изглеждаше неуместно,
затова се отказах да търся и се примирих с магазина.
Ако не беше Фукуда и досега щях да съм там.
Сигурна съм, че нямаше.
Така ли? - Да.
Животът е пълен с изненади, нали?
Най-невероятно за мен е, че имам връзка с теб.
Това пък как го измисли?
Извинявай. - За какво се извиняваш?
Още от онзи ден нататък се чудя... Ние какви сме си?
Заради мен ли? Аз ли... - Не.
Мисля, че проблемът е и в двама ни.
Когато започнах да излизам с теб, беше като магия.
Даже си мислех, че ще взема да полудея съвсем.
Но в сърцето си чувствах, че нещо не е наред.
Помислих, че се дължи на лошите ми навици.
Че щастието е твърде огромно и затова трябва да го попаря.
Започнаха съмненията. Не знаех дали мога да си вярвам.
Причината явно съм аз. - Не, не си.
Дори и да си ме разтревожила с нещо, няма голямо значение.
Осъзнах нещо.
Не мога искрено да ти кажа, че те обичам.
Това намирам за неправилно.
Ти какво мислиш? Аз или Ро?
Кой е наистина важният в живота ти?
Ро ми е като семейство.
Аз...
Аз провалих всичко.
Защото така и не направих усилие
да видя какъв е той наистина.
И при мен е така. Нараних Хару.
Какво ще правя сега? - Не се тревожи толкова!
Той е направо луд по теб.
Няма да се откаже лесно и да те даде на такъв като мен.
Обаче не мога да гарантирам.
Най-накрая съм добре.
Вървели сме по дългия път.
Без майтап. Твърде много си приличаме.
Така е правилно. Вече няма да се тревожим какво мислят другите.
Ще останеш мой приятел, нали?
И? Какво ще правиш с Нонака?
Сега ли трябваше да питаш? - Винаги е удачно!
Какво ли...
Ще спреш ли да готвиш с тази страдалческа физиономия?
Сигурно поемаш всички тези задачи, защото ти е неудобно да се натрапваш,
но наистина няма нужда.
Този дом е и твой. Ако ти трябва време за нещо, имаш го.
Какво означават срещите? Какво е да обичаш някого?
Хубаво ти е само защото си с някого.
Усмихваш се.
Какво е щастието за мен?
Къде всъщност принадлежа?
Как се очаква да я погледна?
Мисленето с нищо няма да ми помогне.
Имам ли изобщо правото?
Позволено ли ми е да го направя без разрешение?
Гордост нямам ли?
И какво като имам съмнения?
Ами ако тя ми каже, че съм себичен?
Това много ли е лошо? Или пък реши да не ме изслуша?
Или се окажа някакъв позьор?
Ще я убедя ли в искреността си само с избора на няколко правилни думи?
Ако можех да го направя, изобщо нямаше да се стига дотук.
Зная се що за човек съм, нали?
Не е възможно да обичам някого.
Просто искам да имам нечие внимание, нали?
Стига. Млъкни! Млъкни.
Аз съм просто един идиот.
Но защо това трябва да е лошо?
Признай си. Може да е било просто флирт,
но тя ме смяташе за интересен.
Това е правилното. Реших да съм честен със себе си,
тъкмо за да не повтарям предишните си грешки.
Изпуснахте това. - Най-важното нещо!
Благодаря.
Канске, тихо! Престани!
Качвате ли се? - Не, продължавайте.
Защо така?! - Ти си истински?!
Много ясно! - Но какво ще е това съвпадение?!
Защо си тук? - Кьоко ми каза,
че си в почивка и си при майка си.
Не стой така. Седни.
Защо си дошъл? - Не мисля, че мога да обясня.
Какво значи това? Какво очакваш от мен?
Между другото, Шинако ме заряза.
Значи идваш при мен, понеже тя те е зарязала?
Това ли ми казваш? - Е, да...
Какво друго да си помислиш...
Греша ли? - Не, нека си остане така.
Не го оставяй така, това е най-важното!
Не, сигурен съм, че ще звучи тъпо.
Каквото и да кажа, ще е като извинение.
Давай тогава, извини ми се.
Защо изобщо те заряза? - Двамата си поговорихме
и осъзнахме, че просто сме объркани.
Някак не схващам.
Затова казах, че не мога да обясня.
Нямам достатъчно мозък да разбирам
любовта, чувствата и така нататък.
Харесва ми жените да са мили с мен.
Бих живял с това вечно.
Мислех си, че това е любов.
Но знаеш ли какво?
Изведнъж се появи една досадна и неразбираема мадама.
И аз не можех да не...
Не можех да отрека, че...
Помислих я за сладка.
И май съм тук, понеже осъзнах това.
Тоест! Грешал съм за всичко до този момент.
А сигурно греша и сега!
Какво искаш да ми кажеш? - Работата е там, че мисля...
Знам, че те обичам!
Автобусът дойде.
Как... - 35 точки!
Предизвиквам те да повториш признанието!
Не говори глупости! - Щом искам, ще го правиш!
Как си го представяш?
Добре дошъл в ергенския живот!
Разхвърляхте всичко. - Хей, Такишита...
Чух, че имаш приятелка!
Това е тайна. - Намерих ти скицника!
Не може да пипаш!
Я стига!
Някой звъни. - И ти си зле!
Хей, кой ти е дал да отваряш?
Хаякава!
Браво! Кога е сватбата? - Няма да е много скоро.
Изава има да свърши още много неща.
Някой ден ще накарам Рикуо да ми предложи!
После имате среща, нали? - Да!
Вече трябваше да е тук.
Срам ме е!
Мислим по много и често за вчерашното,
Но въпреки всичко нашите обикновени животи
продължават напред.
Превод: GFotaku