Здравейте! Бих искала специалното окономияки,
сирене и свинско двойно, големи миди в масло,
тънко нарязан пушен бекон, гъби със соев сос,
хрупкави сардини с горчица и зелена салата, и чай Оолонг.
Панирани ябълки с ванилов сладолед за десерт.
Ами ти?
Какво?
Ами, свинско и яйчено окономияки. - Записах.
Е, аз съм тук, понеже ти настоя да ме черпиш една вечеря.
И защо така? - Но нали ти...
Няма значение.
От следващата седмица вече няма да съм в галерията.
Уволниха ли те? - Не е това.
Директорът ме уреди с работа във фото студио.
Никога не съм изучавал фотография, затова не знам дали ставам.
Но... ще опитам.
Лелче, може ли и две бири? - Чакай малко!
Аз ще черпя. Не се тревожи.
Ама ти си непълнолетна!
ИЗПЕЙ МИ "ВЧЕРА" Сцена седма
Още година до изпитите.
Мисля, че трябва да започнем да се стягаме.
Да се стягаме ли?
Може би е по-добре да не го мислиш толкова.
Иначе ще ти е по-трудно да се върнеш към обикновеното.
Чувствам се много по-спокоен, отколкото би трябвало.
Не е нужно да се паникьосваш. Какво толкова лошо има?
Когато възможностите ми намаляват бързо,
се чувствам някак по-жив.
Това всъщност някак ти прилича, Хаякава.
Шинако!
Казах ти, че в училище съм г-жа Мориноме.
Остави това. Навън е още светло. Да отидем някъде?
Сега ли? Ами подготвителното?
Можем просто да го отпишем за днес.
Кино, шопинг... не ти ли се ходи някъде?
Чакай малко, не съм свършила тук. - Остави си за утре!
Работата за днес се върши днес. Утре само ще ми натежи.
Схващам. Не искаш да си с мен.
Знаеш, че изобщо не е така. Станало ли е нещо?
Не мисля. - Не се претоварвай.
Винаги се престараваш.
Като когато спа само два часа преди изпитите за гимназията.
Права си. - Опитай да си по-спокоен.
Както си сега, си напълно добре.
Какъвто съм сега?
И какво точно съм?
Ро... - Исках да съм в твоята гимназия.
Взех изпита за преместване тук. Защо се мъчих да го правя, а?
За да не изоставам от теб.
Трябва да намеря своето си място и да стана някой.
Мислех, че така ще спреш да ме мислиш за дете.
Как може да си толкова безчувствена?
Никога не си очаквала нещо от мен, нали?!
Хей. Имаш посетител.
Онази красавица.
Да не се прибираш от дома на онзи младеж?
Не. Работих до късно в училище и трябваше да пазарувам.
От доста време не съм ходила при Ро.
Скарахме се.
Ти рядко надигаш глас.
Честно казано, аз просто го ядосах.
Не мисля, че този път ще се сдобрим лесно.
Трябва ли да се притесняваш?
Нали се познавате от деца. Като роднини сте, нали?
Точно затова е трудно.
Искам всичко да си е както досега.
Мисля, че Ро прекалено много фантазира.
Някой ден ще го осъзнае, но...
Не знам как и дали да го отбягвам.
Много го глезиш. Като иска да си троши главата, остави го.
Така ще е най-добре за него.
Със сигурност знае, че в живота не всичко е така, както го искаш.
Не е чак такова дете, за каквото го смяташ.
Затова няма защо да се притесняваш така.
Нося малко продукти от Каназава. Купил съм и за теб.
Много ти благодаря, чичо. - Прибрах се.
Добре дошъл.
Е, аз мисля да си лягам. Ро, защо стоиш там?
Нали не си вечерял? Ще ти сгрея яхнията.
В хладилника има желе. После го изяж.
Извинявай за оня ден. - И аз съжалявам.
Трябваше да помисля повече.
Ти с нищо не си виновна. Аз просто не умея да чакам.
Виждал съм те в кухнята още от съвсем малък.
Иска ми се това да продължи така.
Просто нищо да не се променя.
Вече не съм мъничкият Ро, но...
Не сме станали по-близки.
Аз те наблюдавам.
Искам да видя какво ще стане с теб.
Направи ми един омлет.
Има и пържен патладжан.
Тя сигурно просто така си говори. - И аз така мисля.
Сериозно? - Нали се познавате от деца?
Какво друго се очаква да каже, когато иска просто да останете
семейни приятели? - Значи, какво? Пак ме е отрязала?
Ох, пак Магьосник...
О, проклятие...
Как върви с Шинако?
Какво трябва да кажа? Няма промени.
Тя нали вече ме отряза.
Затова сега чакам тя да действа.
Струва ми се, че съм във френдзоната.
Шинако е красавица, но изобщо не я бива с любовните неща.
А ти си странно резервиран към нея.
Чакането доникъде няма да те доведе.
Това настрана, чух, че си започнал работа в студио. Как е?
Има много за учене. Не, че не е забавно, обаче...
Работата е прекалено много.
Защо не се откажеш от магазина, за да ти е по-лесно?
Може... - С Шинако може да стане по-лесно,
ако си по-уверен в работата си.
Пак ли това? Проклет анализатор.
Знаеш, каквото трябва, просто го прави.
Не трябва да изпускам последния влак.
Всъщност, скоро се женя.
Искам ти да си ми фотограф.
Ще ти разкажа някой друг път. Чао.
Уозуми. - Танабе?
Да обядваме, когато свършиш. - Добре.
Камера? - Да.
Един приятел ще се жени и иска да съм му фотограф.
Чудех се дали ще ми заемеш някоя...
Трябва да питаш Мизугучи.
Той няма против такива неща. - Благодаря.
Ти не искаш тази работа просто като хоби, нали?
Ако искаш да работиш това, ще ти трябва хубава камера.
Да. Мислел съм за това,
но не съм учил фотография или нещо такова.
Мислех да придобия още малко опит в студиото.
Колко дълго ще е "още малко"?
Това си е само мое мнение,
но умението и таланта във фотографията
не идват просто така.
Трябва да ги придобиеш.
Зависи от теб кога да се заемеш с усъвършенстването си.
Лека вечер.
Какво има? Хич не ми изглеждаш весел.
Кога според теб изглеждам различно?
Просто ми кажи какво ти тежи! Хару ще даде съвет!
Няма смисъл да казвам на теб. Свързано е с работата.
Така ли?
Вече не ходиш често в магазина.
Ами, в студиото сме по-заети.
Тази работа ми харесва и не искам да отсъствам много.
Имам чувството, че напоследък цялата вселена се заяжда с мен.
Всички ме питат какво искам да стана.
Това ли те мъчи? - Ами...
Не, че стресът ще ми помогне.
В това няма лошо! Така хората стават такива, каквито са.
Малката...
Ти си от тези, които могат да работят каквото си поискат.
Да! Хару е непобедима!
Вижда се.
Не трябваше да ме снимаш така! - Извинявай.
Ще ми ги дадеш ли, когато излязат? - Разбира се.
Фукуда беше толкова притеснен!
Сега ще е глава на семейство!
Направо е невероятно, нали? - Така си е.
Хей, Шинако. - Какво?
Аз всъщност отивам към студиото.
Взех камерата от колега и трябва да я върна.
Добре. До скоро. - Чао!
Шинако, това не е ли дар от булката?
Наистина ли ще ми я оставиш? - Тук ще е по-полезна.
Красива е. Можеш да я запазиш за твоята сватба.
Нямам такива планове! - Прибрах се.
Какви планове нямаш?
Добре дошъл, Ро. Няма значение...
Издължил си се! - Така ли?
Да. Не е ли така, чичо? - Сега като спомена...
Нищо чудно, че всички кости ме болят.
И съм бял като сняг. Стоя много на затворено.
Аз ще се прибирам.
Ще те изпратя. - Няма нужда. Не е толкова късно.
Какво, неудобно ли ти е?
Наистина няма нужда. До скоро. - Чакай!
Хей, Шинако! Какво ти стана изведнъж?
Извинявай. - Но какво има?
Ръката ти...
Изглеждаше точно като тази на Ю.
Ръката ми? - Странно, нали? Само че...
Така ясно си го спомням.
От малка съм виждала как бият инжекции на Ю.
Той беше смел, затова и аз исках да съм смела.
Не извръщах поглед.
Знам, че е лошо да си спомням за всяко малко нещо.
Сега съм добре. Ще се прибера сама.
Хайде, до скоро.
Ро... пусни ме.
Няма. - Ро...
Знам, че не можеш да забравиш за брат ми.
Само аз наистина знам колко важен беше той за теб.
Израснахме заедно, като семейство.
Брат ми е част от теб.
Когато той си отиде, аз си обещах да те защитавам.
Ще порасна възможно най-бързо.
Ще заема неговото място.
Пусни ме, Ро.
Шинако?
Не знаех какво да направя.
По-добре ли си? - Извинявай.
Става дума за... Ро.
Пак ли? - Като че ли
ще бъде трудно да си останем просто приятели.
Не, че разбирам много, но
този тип приятелство се оказва доста сложно.
Може би е добре да не го посещаваш известно време.
Кажи му, че си заета.
Наистина ще е добре.
Понеже той ти е като семейство, не искаш да го объркваш.
Наистина трябва... - Не.
Не исках да говорим за това.
Да. Благодаря ти.
С друго не мога да се справя.
Е, лека нощ.
Досега наистина не ми беше ясно. - Шинако?
Как се чувствате вие двамата с Ро. Не се замислях.
Какви ги говориш? Ти постоянно мислиш за другите.
Грешиш. Постоянно се оглеждам в търсене на един мъртвец,
за да имам причина да бягам.
Опростявам нещата в главата си,
за да не се налага да давам отговори.
Невъзможно ми е да забравя за Ю.
Но си мислех, че вече съм различна.
Бях готова да продължа напред. Само че не се оказа истина.
Истината е, че ме е страх да не остана сама.
Въпреки че знам колко глупаво е това...
За мен няма никакъв проблем.
Нали ти казах, че ще чакам.
Може би и аз също чаках...
Знам, че не бива да го казвам едва сега,
но ми се искаше да си по-настойчив, като Ро.
Оказа се, че не мога да направя нищо,
ако някой не ме води.
Добър вечер. - Добър вечер!
Това е съседката ми.
Виж къде сме застанали да говорим! Да седнем някъде.
Защо не влезеш?
Малко е разхвърляно...
Превод: GFotaku