Почивка. Продължаваме следобед.
Помнете, че е важно да приключвате навреме.
До кафенето? - Да си вземем по сандвич.
Чакайте ме!
Това хлапе… - Какво има, Хаякава?
Такашита? - Да не ти е лошо?
Не е честно. Нищо не е честно!
Тук хората ползват неща, които никога не съм виждал.
А някои скачат направо на четките.
Защо няма скици с молив? - Значи се тревожиш за техниката?
С повече въображение лесно ще минеш приемните изпити,
всеки си има един-два трика. - Наистина ли?
Това място хич не прилича на училищен клуб.
Всички са твърде добри.
Може би трябваше да започна от първо ниво.
Ако искаш да станеш по-умел,
една година здрава работа би трябвало да свърши работа.
Всички се опитват да станат добри от първия път.
После, когато постигнеш желаното, започва да ти доскучава.
Струва ти се, че рисуваш същото, каквото и другите.
Прибрах се.
Здравей. - Шинако? Защо си тук?
Семейството ми прати малко зеленчуци и реших да ги споделя.
Ти спомена, че нямаш вечеря.
Супер! Добре, че не ядох нищо.
Дай ми минутка. Ще ги претопля. - Ще помогна.
Ро, пораснал си!
В тази възраст съм.
Ю беше 170 сантиметра. Скоро ще го задминеш.
ИЗПЕЙ МИ "ВЧЕРА" Сцена четвърта
Благодаря за храната!
Всъщност, къде е баща ми? - Трябва да си е легнал вече.
Чух, че напоследък винаги се прибираш късно.
Той ми каза, че посещаваш подготвително училище.
Ох, баща ми…
Какво толкова? Защо го криеш?
Ами, не искам да изглеждам като зубър.
Странно… Но сигурно е много трудно, а?
В изкуството пада голяма надпревара. - Да…
Защо рисувам ли?
Когато бях във втори клас,
един мой пейзаж спечели награда на областно състезание.
От този ден в училище станах познат като
"хлапето, което може да рисува".
Страшно си добър, Ро! Даже и Ю не може така!
Единствено в рисуването се справях по-добре от брат си.
Той беше обещаващ талант, но бе болен.
Винаги беше център на вниманието.
Докато рисувах…
Докато рисувах,
хората ми обръщаха внимание, дори да бях в неговата сянка.
Ще се прибираш ли за празника Бон?
Не, имам курсове. - Ясно. Аз може и да се прибера.
Така ли? Разбирам.
Какво има? - Не, нищо.
Просто прозвуча като Ю, когато го каза.
Нали сте братя? Съвсем естествено е.
Шинако…
Замисляла ли си се да забравиш за брат ми някой ден?
Ро…
Не искам да гледам как скърбиш за мъртвите цял живот.
Обаче ми е трудно и когато до теб има някой чужд.
Аз не съм копие на брат си.
Знам, че не мога да го заменя,
нито пък някога ще ме сметнат за оригинален.
Ро… - Засега
мога само да се старая да съм себе си, докато не ме признаеш.
Затова…
Наблюдавай ме.
Мисля, че в момента си фантазираш.
Ние се познаваме от деца.
Това значи, че между нас няма никакви тайни.
Винаги съм те смятала за свое по-малко братче.
Това няма значение!
Има огромно значение.
Ами ти какво правиш тогава?
Не си ли фантазираше неща за брат ми?
Можеш ли да си сигурна, че не бъркаш симпатиите си към него
с любов?! - Мога.
Не е като да не съм се замисляла за това.
Изобщо не беше така, както го мислиш.
Здрасти! "Милк Хол" пристига! - Здравей. Благодаря.
Хей, следващия път ела с престилката!
Глупости, срам ме е!
Костюмът даже не беше моя идея, а на шефката.
Сериозно? - Още на интервюто ми каза…
Можеш ли да носиш униформа на прислужница?
Сериозно!
Вярно е, че тя си има и момичешка страна.
Като че ли я познаваш добре?
Те двамата са били съученици в гимназията.
Тя го омагьосала на завършването и той още си мечтае за нея.
Не беше нужно да го казваш!
Извинете! - Не казвай на Кьоко за разговора!
Благодаря ви за поръчката!
Трябва ли ти нещо?
Нося документите за летния курс.
Ясно. Дерзай. - Благодаря.
Какво? - Аз трябва да те питам.
Какво искаш, младежо? - Клиент съм ти, дръж се прилично.
Не съм дошъл да те гледам.
Магазинът просто е близо до подготвителното училище.
Аха, значи без лятна ваканция? Гадното училище!
Точно така. Не смятам да свърша като теб.
Я повтори?! - Самата истина, нали?
Как е, Рикуо?!
Какво, да не се познавате?
По-скоро е клиент на "Милк Хол"…
Или все още не е, но… - Благодаря за кафето онзи ден.
За нищо! Но гледай да ни посетиш скоро!
Дължиш 110 йени.
Плащай вече. - Така ли се отнасяш с клиентите?
Дръж. - Рикуо, ти кога свършваш?
Ще ме изпратиш! - Не ми го слагай като задължение.
Защо ми е на мен да те изпращам? - Гадняр!
Ще оставиш едно момиче да се прибира само в полунощ?
Ти винаги го правиш сама. - Но Шинако си я изпращаш!
Сега го направи и за мен!
Такива ли са ви били отношенията?
Невероятно, имаш си резервна! Ще те изкажа на Шинако!
Не! Тълкуваш го напълно погрешно!
Чакай, кое е това "го"?
Това значи ли, че ти си противникът на Рикуо?
К'во?! Не сме противници!
Уозуми…
Пич, стига си се скатавал от работа.
Идвай тук да ми помагаш!
Извинявай!
Значи и ти си била в гимназия "Тоизуми"?
Само че напуснах.
Защо? - Просто взе да ми омръзва.
Какво ти стана?
Ами, госпожа Шинако е толкова популярна!
Каква е разликата между нея и горката Хару?
Това се нуждае от сериозно проучване!
Тя изобщо не се интересува от мен. - Наистина ли?
Иска ми се да беше друго…
Постарай се! И заради мен.
Ти къде намери онзи тип?
Не знам!
От тук ще се оправя. Благодаря ти за компанията!
Хей…
Гарван? - Казва се Канске! Чао!
Каква откачалка…
Прибрах се.
Татко?
Днес щеше да пътува.
Значи и Шинако е тръгнала.
Скъпи Ро, моля те да изядеш кърито в хладилника.
И гледай да си готвиш, а не да ядеш само навън. Шинако.
Имам късмет! Шинако е номер едно!
Благодаря за храната!
Супер е!
Не е идвала у нас от онзи ден.
Обзалагам се, че след празниците ще се прави, че не е ставало нищо.
Шинако ме познава много добре.
Затова ми е непривично да й благодаря или да се извинявам.
Какво съм дете…
Шинако!
Пуснаха музиката. Скоро започват!
Но Ю е… - Ти обеща да отидем на фестивала!
Но…
Тогава стой тук! - Чакай, Ро!
Ро!
Мислех, че Шинако е дошла в Токио…
Тоест, че е напуснала Каназава,
защото се опитва да забрави брат ми.
Но това не е така.
Опитва се да се откъсне от реалността на Каназава,
където брат ми вече го няма.
За какво ти е тази кутия?
Догодина ще дам къщата под наем.
Ро и аз вече ще прекарваме повече време в Токио.
Всичко беше на Ю.
Мислех, че на нас двамата
ще ни е нужна помощ, за да продължим напред.
Но май е по-добре да забравим.
Само понякога можем да си спомняме…
Така ще е най-добре.
Драсканици…
Тя иска да избяга от смъртта на брат ми.
Тя не иска да го забрави.
Вероятно затова все още се връща в Каназава.
Истината е, че сама трябва да се справи с това.
Глупачка
Аз не мога да стана брат си.
И какво от това?
Няма да се предам заради един отказ!
Ако оставим уменията настрана, смятам стила ти за интересен.
Защо всъщност искаш да учиш изобразително?
Нямам никакви други таланти. - И аз така.
Мисля да направя "Добрият в рисуването"
своя идентичност в колежа.
Това не е нещо, което можеш да научиш от другите.
Ако умението идва от знанието за "добрата картина",
просто трябва да рисуваш,
без значение какво се получава накрая.
На мен най-вече ми харесва самото рисуване.
И при теб е така, нали?
Не говори толкова официално. Нали сме съученици.
Тревога и нерешителност…
Чувствам, че най-сетне съм готов за истинския живот без тях.
Надявам се.
Превод: GFotaku