Проклятие... На работа съм. Студ!
Защо хората стават още преди изгрев?
В този град гарваните се събуждат преди хората.
20 йени ресто. Благодарим ви.
Отврат!
Ама какви ги върша?
Пак си ти... Ето.
Изоставаш. - За мен може ли?
Може ли и за мен закуска?
Не ми позволяват да го правя... Съжалявам.
Само че даваш на гарваните!
А аз си изпуснах влака. Вървях пеша до тук чак от Шинджуку!
Представи си, че и аз съм гарван.
Дръж. Остана само с водорасли. - Супер!
Много ще загазя, ако ме хванат.
Как ти е първото име, Уозуми?
Ами... Рикуо.
Благодарско, Рикуо! Аз съм Хару.
Студент ли си? - Завърших тази година.
Сега съм безделник. - Харесваш ли гарвани?
Да ги харесвам? Ами, сладки са, когато им свикнеш.
Този тук е Канске. Яко, нали?
До скоро! Мерси за храната.
Каква откачалка... - Ето къде си!
Стига си се покривал, човече. - Извинявай, Киношита.
ИЗПЕЙ МИ "ВЧЕРА" Сцена първа
Наборна среща
"Много ти благодаря за усърдието", а?
Трябва да се сбогуваме.
Не е задължително да си намерим работа тук.
Вече не сме ученици
и няма да стигнем до никъде, ако работим почасово завинаги.
Кой е? - Ехо.
Фукуда?
Тук нищо не се променя, а? Бъркотията е извън времето.
Нищо ли не носиш на гладуващия си приятел?
Защо да си харча парите, изкарани с пот, за един безделник?
Ти получи поканата за срещата, нали?
Наистина ли ще я правим? Завършихме много наскоро.
Е, минаха шест месеца, откакто сме в истинския свят.
Искаме да обменим опит. - Аз ще пропусна.
Така и не си намерих работа, ще ме съжалявате и ще ми е тъпо.
Не, че си се провалил, просто не ти пука.
Кога си ходил да си търсиш?
В началото опитах. Обаче после се замислих.
Няма нещо, което да ми се прави.
Аз не вярвам всички да вършат
точно това, което им се прави наистина.
Ти работиш в магазин, за да свързваш двата края.
Не е ли едно и също?
Като е на непълен ден, не ми е стресиращо.
Лесно ще напусна, когато ми писне.
И не очакват много от мен, защото не съм важен.
Както и да е, просто ела на срещата.
Обичайната банда ще бъдем. И Мориноме Шинако ще е там.
Не трябваше ли да я споменавам? - Все тая ми е.
Тя не беше ли в Каназава?
Не, преместила се в тукашната гимназия.
Канех се да те питам от известно време...
Вие не излизахте ли?
Не. - Сериозно ли?
Понеже бяхте като дупе и гащи. Изненадваш ме.
Приятели, а? Само.
Как е, Рикуо?
Пак ли ти? - Не ти ли звуча странно?
Енергична си, както винаги, Хару.
Киношита! Прегракнах от онова караоке.
Някой път ще отидем заедно. - Бива!
Ако ти платиш. Сега отлитам на работа.
Просто дойдох да ви видя. Чао!
Чао! Да можеше да идва всеки ден.
Малко е ексцентрична, нали? С този гарван на рамото.
Кой го прави това? - Тъпак!
На сладураните им е позволено всичко. - Смяташ ли?
Точно така си е.
Не си ли падаш по младички? - Уозуми.
Да, добре дошли...
Радвам се да те видя. - Шинако!
Това остана от сбирката.
Храниш ли се добре, откакто ме няма?
Ами... Добър ден!
Заети сте. Аз ще съм в ресторанта на улица "Каннана".
Намини, когато приключиш.
Коя беше тая мадама? Каква ти е? - Заминавам!
Значи работиш там само от три месеца?
Да. Веднага си намерих работа като учителка.
А ти изобщо не си се променил, а?
Хората не се променят наистина за половин година, нали?
Това малко ме радва.
Отдавна не съм се виждал с Шинако. Не се е променила.
Няма ли нещо, което да те влече, Уозуми?
Аз искам да стана учителка.
Уозуми, не трябва да бягаш от час.
Шинако беше грижовна.
Още си с това колело навсякъде, а? - Е, не мога да те закарам.
Дори и не съм го очаквала.
Помниш ли как се разхождахме тук по нощите като ученици?
Да, така си беше...
Напълно безцелен разговор.
Бяхме толкова млади!
Не знам дали знае за чувствата ми, но е свалила гарда.
Предполагам, че аз съм това,
което хората определят като провал.
Познавам те още от ученическите ти години
и не мога да си те представя да се мъчиш с костюм.
Не мога да се състезавам с нея.
Затова... изглеждаш като някой, за когото трябва да се грижат.
Може би... затова я харесвам.
Аз съм дотук. Мерси, че ме изпрати.
До скоро. - Хей, Шинако...
Трябва да се отбиеш пак. - Да, трябва.
Уозуми, дръж.
Какво е това? - Бандата ми пуска CD.
Трябва ни снимка за обложката.
Не съм чак толкова добър... - Нищо, де, и ние сме аматьори.
Мерси, готин. - Не съм казал нищо...
Музика, а?
Ако нещата бяха тръгнали различно, дали и аз щях да се занимавам?
Този...
Рикуо!
Какви ги вършиш? - Разхождам се с Канске.
Крачето му е зле.
Хайде, трябва да седнем, ако ще говорим.
Защо правя това?
Забавлявай се! - Ти...
Семейството ти няма ли против разходките ти с птици?
Нямам семейство.
Живееш сама? - Точно така.
Канске ми е семейството.
Ще ми дадеш ли една?
Ти си ученичка! - В Токийския университет съм.
Не ме занасяй.
Ходя в магазина ти само заради теб, да знаеш.
Ами мерси.
Малко си скучен.
Не съм толкова тъп, че да се хващам на всяка шматка.
Значи си толкова хлътнал по някоя,
че мистериозните красавици като мен нямат шанс.
Обаче аз знам за теб от много по-дълго време, Рикуо.
Какво? Че от кога?
Сигурно ще се сетиш, ако имаш добра памет.
Съжалявам, но има много неща, които предпочитам да забравя.
Снежен ден преди пет години. Тогава се срещнахме за пръв път.
Наистина ли не помниш?
Здрасти, отрудени хора! Работите ли здраво?
Отново свежа, а? - Къде е Рикуо?
Тръгна по петите на мистериозната си красавица.
Днес от училище ли се прибираш?
Да. Един от учениците ми искаше да обсъдим нещо.
Нещата са толкова сложни!
Рикуо! Най-накрая те хванах на местопрестъплението!
Ужасен си! Да ме мамиш през цялото време!
Хару!
Гледах един сериал, където жената хвана възлюбения си в крачка
и му каза ей това! - Престани!
Какво ще си помисли тя?!
Хей, здрасти, приятно ми е...
И сега е време да се оттеглям! - Нонака!
Чакай, Нонака.
Нонака?
Не мога да повярвам, че сте вие, госпожо.
Изненадахте ме, честно.
Нонака, какво правиш сега?
Нищо особено. Преживявам с една почасова работа.
Не е ваш проблем, госпожо.
Права си... Още съжалявам за случилото се.
Извинявай.
О, стига! Не напуснах училище заради това.
Вината не е ваша.
А сега се махам!
Тя беше от моя клас.
Управата разбра, че тя работи в нещо като бар.
Изключиха я.
Много ясно, ако мястото е било зле.
Но сега си е добре. Защо ти е да се тревожиш?
Тя... Малко е странна, но е добро момиче.
Бъди добър с нея.
Какво стана?
Е, пак ти благодаря за компанията. - Лека нощ.
Хару! - Какво въздишаш там?
Ти нали се прибираше? - Изостави те без колебание!
Май не споделя чувствата ти?
Сега разбирам. - Кое?
Приятели сте още от училище, така ли?
Нищо чудно, че внимаваш.
Може да загубиш всичките си приятели. - Какво знаеш ти!
Но ти ще се справиш. Ако не се хвърлиш сам в пламъците.
Госпожа Шинако е много мила. Всичко ще е наред!
Дори нищо да не излезе, пак ще сте си приятели.
Вероятно. - Същински сатана си.
А, да. За онова, което ми каза предишния път.
Още нямам спомен. - Понеже аз се промених.
Проклятие!
Изпуснахте това.
Най-важното нещо!
Благодаря.
Вярно... Ти си била. - Бъди ми благодарен.
Да бъдеш във връзка е просто илюзия.
Знаех го. И така минаха... 5 години.
Много съм тъпа.
Шегувах се! Последното беше лъжа. Голяма, тлъста лъжа!
Защо да го правя? Сериозно, измамих те. Хайде, чао!
Объркваш ме.
Мистериозната красавица беше тук снощи.
Тя ми се обади по-късно.
Идея нямам как си толкова популярен.
Сподели тайните си. - Не съм популярен.
Тя ме вижда само като приятел.
Ти я харесваш, нали? - Да, но... как да кажа...
Нещата ми харесват, каквито са.
Аз съм безработен, а тя е сериозна учителка.
Възхищавам й се.
Нещата сигурно ще се променят, ако излизаме.
Какви ги говориш? Не виждам никакъв смисъл.
Не се и опитвам да ти обясня.
Гледаш интересно на живота.
Мислиш, че ще изглеждаш тъпо, ако положиш усилия ли?
Или се самодепресираш, за да си имаш готов изход?
За да не се нараниш, каквото и да стане.
Остави. Аз не трябва да приказвам.
Използвам музиката като извинение да не работя сериозно.
Никога нямам какво да кажа за чуждия оптимизъм.
Това е, защото съм извън обществото.
Нямам право да коментирам хората, които дават всичко от себе си.
Това ли ме прави депресиран?
Не, просто съм на много високо ниво в играта
"живей без другите".
Вместо да градя кариера или да призная чувствата си,
вместо да посрещам смело раните,
поддържам дистанция, за да не бъда забелязан.
Какво има, Уозуми?
Извинявай, че идвам толкова късно. - На ресторант ли ще ходим?
Не... Тук е добре.
Чудех се как да ти го кажа...
Аз те харесвам.
И аз те харесвам. - Имах предвид другото!
За сериозното, тоест...
Сигурно се чудиш защо ти го казвам чак сега...
И аз мислех защо, обаче...
Знам, че ще е тъпо да кажа, че не е сега моментът, обаче...
Не можем ли да останем приятели? Извинявай.
Нищо. Просто исках да предизвикам себе си. Това е.
Това имах да казвам. Чао.
Преглътни го, по дяволите!
Трябваше да ме изрита на завършването. Просто удължих срока.
Всичко е наред.
Така съм добре.
По дяволите! Искам да умра!
Времето е хубаво.
Мога да направя снимката, за която помоли Киношита.
Паркът с нищо не помага. Мястото хич не е пънк.
Даваш ли цигара?
Хару. - Йо!
Какво е станало с главата ти?
Бях превключил на онова, което наричаш илюзии
и паднах с колелото.
Извърших така наречената "лична трансформация".
Надигнах глас срещу собствените си лъжи.
Зачудих се какво ли ще стане, обаче...
Нищо не стана. Пак съм си на същото място.
Малко съм ядосан на себе си. - Завиждам ти.
Хората мразят лъжците, но също така ги харесват.
Лъжеш, играеш по правилата и си живееш живота.
Няма с какво да нараниш другите или те да те наранят.
Ставаш безполезен.
Накрая ти омръзва да живееш с другите.
Затова напуснах училището.
Лъжците никога нищо не губят, но и нищо не получават.
С нея доста си приличаме.
Аз съм лъжкиня, но за първи път ми се иска да ме харесат.
Може да не са ми останали врати за бягство.
Ами... Ей, имаш страхотен фотоапарат!
Да, хоби ми е.
Хей, дай ми да те снимам!
Защо не? Обложка на албум. Аматьорска банда.
Тук добре ли е? - Да.
Стой така. Естествено. - Това е много нервиращо.
Е, щом не е нещо сериозно...
Превод: GFotaku