Вземете думата "свят".
До неотдавна мислех,
че значението й се изчерпва с обхвата на мобилния ми телефон.
Но защо не мога да се свържа с никого?
Ало? Чува ли ме някой?
Колко далеч трябва да ида?
Самотна съм.
Нобору?
Прибирам се у дома.
Къде съм?
О, да.
Вече не съм на този свят.
ГЛАСОВЕ ОТ ДАЛЕЧНА ЗВЕЗДА
Нобору, почакай!
Нагамине? Какво стана с изпита ти?
Взех го с отличие.
Значи същата гимназия... - Дали ще успеем?
Вероятно.
Нобору, погледни!
Космически кораб.
Това е "Лизитея", нали? От армията на ОН.
Дали на борда му има някой от нашия град?
Да.
Този кораб ще пътува отвъд Слънчевата система.
Щял да преследва пришълците, които нападнаха Марс.
Тези тарсианци... Откъде ли са дошли?
Не си ли любопитна?
Малко.
Да отскочим до магазина, а?
Къде ще хапнем? - На спирката.
Ще тренираш ли отново кендо в гимназията?
Колебая се. Ами ти? - Ще го запиша.
Трябва и ти да продължиш. Бива те. - Казваш го,
само защото искаш да сме в един клуб.
Какви ги говориш?
Май е време да се прибираме. - Да, а и спря да вали.
Хей, погледни небето!
Преследвачи?
Красиво, нали? - Да.
Знаеш ли, Нобору... Ще бъда на борда на един от тези.
Открих те!
Нобору, докато бях на Марс, тренирах непрекъснато.
Имам много добри резултати.
Видях планината Олимп и Долината на Маринър.
Обиколих почти цялата планета.
Не пропуснах и Тарсианските руини. Бях ги разглеждала на снимки,
но да ги видя на живо беше уникално изживяване.
Тарсианците опустошиха марсианската колония и изчезнаха,
ала сега разполагаме с технология, с която да ги преследваме.
Свикнах с живота на борда на Лизитея.
След ученията на Марс, спряхме до Юпитер
за кратка почивка на орбитална станция "Европа".
Не ми омръзва да гледам облаците на Юпитер.
Електрическата фуния между Юпитер и Йо е удивителна -
най-голямата мълния в Слънчевата система!
Ще стигне ли?
От Нагамине?
Нагамине Микако беше моя близка съученичка.
Надявах се да ни приемат в една и съща гимназия,
но изглежда, сега е на Юпитер.
В 7-и клас я зачислиха в космическия флот на ОН.
Същата зима замина заедно с още 1000 души в търсене на тарсианците.
Нагамине се справяше еднакво добре с уроците и спорта.
И все пак, армията на ОН... Звучи невероятно.
Напускаме Юпитер.
Заминаваме извън Слънчевата система, но точното място се пази в тайна.
Ще отнеме време, докато получиш мейла -
около половин година от далечния край на Облака Оорт.
Като въздушна поща от 20-и век. Всичко ще бъде наред!
Кое ще му е наред?
Изкарах година в гимназията, а още нямах съобщение от нея.
Нямате нови съобщения.
Колкото повече се отдалечаваше от Земята,
толкава по-бавно си разменяхме имейли.
Нямате нови съобщения.
Както е тръгнало, ще остарея, докато чакам имейлите на Микако.
Нобору, вече съм на Плутон.
Измина половин година, откакто напуснахме Земята.
Армадата ни продължава издирването,
но засега не сме открили никакви следи от тарсианците.
Ако трябва да съм честна,
предпочитам да не намерим нищо и по-скоро да се върнем...
Тарсианци на 12 часа. Разстояние: 20 000.
Преследвачи от 1 до 4, готови за излитане!
Врагът! Наистина ли? И мен ли изпращат?
Трябва да ги сваля!
Какво...
Тарсианска блокада на разстояние 120 000.
Флотът ще се евакуира на една светлинна година.
Всички единици да се върнат!
Съобщението ще пътува цяла година! Трябва да му пиша!
Преследвач-2, върнете се на кораба незабавно!
Трябва да сваля този!
Няма да успея!
Трябва да се върна!
Скокът завършен.
Време за доставяне: 1 година, 16 дни, 12 часа.
След 48 часа флотът ще направи далечен скок
към системата Сириус-алфа-бета по пряк галактически коридор.
Ще изминем разстояние от 8.6 св. години.
Все още не сме открили обратен път към Земята.
Командир Струман ви съветва да пишете до семействата си.
Нобору ще получи този имейл след една година.
От Сириус годините ще бъдат осем.
Нобору, чудя се дали ще ме забравиш.
Сезоните се смениха и лятото дойде неусетно.
Още през зимата престанах да чакам съобщения от Микако.
Все пак измина година, откакто ми писа за последно.
От Микако е. Първият мейл от година насам!
Скоро Лизитея ще... - Лизитея ще направи далечен скок
към системата Сириус, отдалечена на 8.6 св. години.
Когато получиш този мейл, аз вече ще съм там.
Отсега нататък съобщенията ни ще пътуват 8 години.
Прости ми.
Хей, не ти ли се струва, че сме разделени като двама влюбени?
Откакто се запознахме в училище, с нея бяхме неразделни.
Но 8 години, през които чакаш едно-единствено съобщение,
изглеждат като цяла вечност.
Микако продължава да се отдалечава от мен.
Затова взех решение
да затворя сърцето си, да го направя студено и твърдо.
Ще залостя тази врата и ще забравя за нея.
Ще порасна, макар и в самота.
Отдавна знаем за системата Сириус,
но ние сме първите хора, пристъпили границите й.
Четвъртата планета - Агарта.
Агарта има небе, облаци и океани, много подобни на земните,
но в крайна сметка са напълно различни.
С Нобору продължаваме да се отдалечаваме един от друг.
Изследователски екипи от 1 до 12. Все още няма следи от тарсианци.
Искам да почувствам капките дъжд по лицето си.
Ще ми се да идем до магазина и заедно да ядем сладолед.
Нобору...
Моля те, стигни до него!
Аз ли съм... - Хей! Най-накрая стигна дотук!
Да пораснеш, е болезнено,
но ти можеш да отидеш много по-далече.
До други галактики и дори други вселени.
Защо тогава не дойдеш с мен? Искам да ти поверя тази задача.
Но аз искам да видя Нобору отново, за да му кажа, че го обичам!
Не се тревожи. Ще го видиш.
Наличие на тарсианци из цяла Агарта!
Влизане в битка!
Блокадата им е в орбита и ни наближава!
Не разбирам!
Осем години по-рано: Победа в битката за Сириус!
Това лято си спомних как някога мислех,
че 8 години изглеждат като цяла вечност.
Може и да не станах по-решителен,
но целта, която си поставих тогава, не се е променила.
От другия месец постъпвам на служба в космическия флот.
Микако...
Мейлът й съдържаше само едно изречение - останалото беше шум.
Но дори това бе цяло чудо.
Знаеш ли, Микако... - Знаеш ли, Нобору,
спомням си за много неща. Все пак, тук нямам нищо.
Например... - Например летните облаци и порои,
аромата на лекия бриз... - И звука от дъждовните капки.
Меката пръст и спокойствието на нощта.
Неща като студения вятър след училище...
Миризмата на тебешир...
Тътена от преминаващ камион... - Аромата на асфалта след дъжд.
Нобору, винаги съм искала... - Винаги съм искал...
да изпитаме всичко това заедно.
Армадата... Трябва да защитя Лизитея!
Нобору...
Ние сме далече, много далече един от друг...
Но може би мислите ни могат да преодолеят времето и пространството.
Нобору, някога мислил ли си за нещо такова?
Дори за един миг, че нещо такова е възможно?
За какво бих си помислил? За какво би помислила ти?
Има поне едно нещо, за което ще си помислим.
Хей, Нобору...
Аз съм тук.
Превод и субтитри: Ragnos www.easternspirit.org
Eastern Spirit ® 2011