Почти е време за лягане.
Не съм приключила. - Но виното определено свърши.
Всичко свърши, Хектор.
Не, просто нещата се промениха.
Вампирите не обичат промените.
Някой да го беше казал на Кармила.
Все още не я разбираш. - Стига.
Дори ти се ужасяваше от нея. - Може би от мащабите на промяната.
И хаосът, който щеше да настъпи в живота ни.
Основата на всичко беше вампирското целомъдрие.
Искаме всичко да си е същото и стабилно.
Вампирско целомъдрие. По дяволите.
Може да се разсъждава векове по тази тема.
Не се прави на умник.
60 години преодолявате трудности и наричате това живот.
Трябва да гледаме по-далеч, затова искаме стабилност.
И казваш, че сте го имали. - Да.
Заедно със сестрите ми бяхме силни.
Налагахме стабилна обстановка.
Силата води война, но строи и подслон.
Разбираш ли ме?
Просто се справям с трудностите.
Малките форми са по-силни от големите, Ленор.
Кармила искаше повече от подслон.
Накрая, но всичко започна от целомъдрието.
Силата и властта са различни.
Искаше сила, а Кармила власт.
Накрая, да. Дотам се стигна.
Това съсипа живота ми.
Власт. Голяма, международна.
Недипломатична, планирана власт. Това е нещо друго.
Дава ти повече мощ, но няма ползите от силата.
Снася яйца в теб и става паразит, който трябва да храниш.
Властта само яде.
Като вампир.
Показахте ми каква съм.
Разбрах, че съм живяла в лъжа.
Седя в клетка като опасно животно.
А щастливото копеле крал Айзък постоянно ме наблюдава.
Не съм го виждал толкова щастлив. Странно е.
Няма да те нарани. - Не, ще ме държи в клетка.
Няма да седя в клетка, Хектор. Дори с теб.
Съжалявам за всичко, което преживя.
Няма да съм тук, за да ти помогна с каквото и да последва.
Отказвам да живея така.
Искам да видя какво му е специално на слънцето, за което говориш.
Ленор, недей. - Хектор, няма нищо.
Искам да го направя.
Бъди свободна, Ленор. - Какво ще правиш?
Ще напиша книга. Бъдещето трябва да знае грешките ни.
Напоследък разбрах цената и красотата
на неща, които живеят по-дълго от мен.
Само това ли е?
Хектор, наистина си глупав.
Какво мислиш за плана ми? - Планът беше мой.
Само така си мислиш. - Беше мой план.
Оставям те да мислиш така. - Казах ти плана си.
Така си мислиш. Много съм умна.
Казах ти плана си така, че да решиш, че идеята е твоя.
Идеята беше моя. - Признай си, че те превъзхождат.
Няма такова нещо и идеята беше моя.
Продължавай да си мислиш така.
Значи си съгласен. - За кое?
За плана ми. Ще останем.
Боже мой. - Гениална съм, предай се.
Игнорирам това, че си по-луда, отколкото си мислех.
Сигурна ли си, че идеята е добра? Искам да кажа...
Не съм свикнал с хора. - Те са свикнали с теб.
Остави ги и ще свикнеш с тях.
Част от мозъка ми умря, докато следвам логиката ти.
Човешко е, приеми го.
Аз не съм. Човек имам предвид.
Не напълно.
Забелязах как си играеш със сирачетата.
Не мисли, че не знам, че някои те наричат "татко".
Не исках да ги разочаровам, като кажа нещо.
Много човешко от твоя страна. Алукард, много си странен.
Мисля, че ще ми харесаш.
Алукард, станала е.
Бъди мил, не е говорила с никого от две седмици.
Сайфа.
Здравей, може ли един кон?
Вероятно. За какво ти е?
Ще направя това, което планирахме с Тревър.
Ще се върна в кервана. - Тук си добре дошла.
Благодаря, но съм и бременна.
Трябва да съм с народа си.
Хората ми са обучени да помагат на жена, когато има нужда.
Трябва ми само кон.
Поздравления.
Кажи го, както го каза на Тревър, когато пристигнахме в крепостта.
Не трябва ли да поздравявам? - Поздравления.
Чувал съм и по-лоши преструвки.
Няма нищо. Той ме обичаше.
Направихме дете. Нещо ново и чудесно от всичко това.
Трябва да тръгвам.
Трябва да останеш. - Много мило от твоя страна.
Трябва да съм сред своите хора.
Не мога да разчитам само на теб. Детето трябва да има общество.
Ще има, ако останеш. - Не разбирам.
Хората няма да се върнат в Данещи.
Ще изградим ново село около замъка и крепостта.
Тук има ресурси, които в Данещи нямахме.
Ще променим всичко тук.
Ще имаме училища за библиотеките на замъка и крепостта.
Надявах се да ми помогнеш да науча този брилянтен мъж как да живее.
Не се надявай много.
Сайфа, имаме шанс да изградим по-добър живот за децата си.
Най-после може да е по-добър за всичките ни деца.
Добра е. - Знам.
В беда си.
Как ще наречете селото? Ново Данещи?
Може да го наречем Белмонт.
Ще обърка всички.
Бих живяла на място, наречено Белмонт.
А и тези хора не могат да се организират.
Наистина ли цял ден ще носите кофи от реката?
Не беше ли учен? Пътят също трябва да се разшири.
Чий е този кон? - Какъв кон?
По пътя. Вържи си конете, Алукард.
Ако ще откриваш село, ти трябва организация.
Познавам коня. Но има ездач.
Здравей, любима.
Как? Какво?
Веднага отговори на въпросите.
Сен Жермен отвори Безкрайния коридор, преди да умре.
Забих кинжала в Смърт.
Светна като слънце.
После се озовах в коридора.
После лежах по лице на северния бряг на Дунав.
Проклет да съм. - Трябва ни помощ!
Ще се оправя. Трябва ми ново тяло и да поспя една година.
А при теб? Всичко наред ли е?
Добре съм. - Добре.
Знаеш ли какво ме уплаши? - Какво?
Щеше да наречеш детето Трефор.
Откъде знаеш? - Моля те, това съм аз.
Как мислиш съм останал необвързан толкова години?
Някой ще дойде ли да го убие?
Няма да е трудно.
Ти си груб идиот, Тревър Белмонт.
Знам. - И те обичам.
Знам.
Казах, че му трябва помощ.
Здравей, Белмонт. Какъв беше номерът с кинжала?
Здравей, Алукард.
В Търговище имаше бойци.
Криеха се в трезора на кралското семейство.
Взимаха си неща от там като талисмани за късмет.
Забелязах някои неща.
Събрах парчетата на нещо, което един луд вълшебник е направил,
за да сключи едностранно самоубийствен договор с Бог.
Знаел си, че е смъртоносно за теб, когато го използва.
Нямах голям избор. Какво правят тези хора тук?
Добре дошъл в селото ми. - Сега село ли имаш?
Как се казва? - Трефи.
Може ли някой да ме убие?
Изглеждаш щастлив.
Наистина съм.
Беше странно приключение. Радвам се, че приключи.
За първи път през живота си не знам какво следва.
Имам чувството, че ще си заслужава.
Точно така. Щастлив съм.
Добре ли си?
Така мисля.
Мисля, че най-после победихме.
Лиса и Влад Цепеш.
Е... - Е...
Трябва да свикнеш с името Влад.
Предполагам.
Не мога да те представям като Дракула Цепеш.
"Не му гледайте зъбите". - За това ли искаш да говорим?
Умрях, а ти не беше там.
Знам. - И ти умря.
Умрях. - Дойде да ме откриеш.
Разбира се, нямаше как другояче.
Мислех, че имаш други варианти.
Да крещиш на Сатаната, докато признае, че само ти затопля стола.
Нещо подобно.
Смъртта ми бе първият смислен момент, откакто умря.
Изглеждаш удивително спокоен. - А ти малко ядосана.
Защото нищо от това няма логика. Имаш ли теория за случилото се?
Защо мислиш, че имам? - Мъжете винаги имат.
Знам само, че вчера се събудихме на поле.
Трябваше да откраднем дрехи. Още ми е неприятно.
Не ти беше неприятно да свиеш парите на кмета следобед.
Беше свиня, но трябва да направим нещо за хората с дрехите.
Ще направим.
А след това? - Не можем да се върнем в замъка.
Бедното ни момче заслужава спокоен живот.
Може би някой ден в бъдещето.
Но още не.
Хрумна ми нещо. - Теория ли?
Не, просто мисъл.
Трябва да пътуваме. - Накъде?
Мислех си за Англия.
На североизточното крайбрежие има хубаво място.
Слънцето рядко се показва.
Уитби или нещо такова.
Предполагам, че е уединено.
Абатство с мъже и жени.
Чух, че има 20 къщи. Морска гледка, риба.
Риба. Как мога да устоя?
Няма да стана по-добър без теб.
Нямаше да съм по-добре без теб.
Имаме втори шанс. - И ново бъдеще.
Превод: Koen http://subs.sab.bz