Коя е хубаво момиче?
Точно така. Ти.
Какво гледаш?
Каза да оставаме по някоя вещ, за да ги разпознаваме.
Трябваше да се уверя, че работи.
Отивам при Айзък.
Не, няма да идваш с мен.
Може ли да питам нещо? - Разбира се.
Какво правим тук? - Много обширен въпрос.
Бъди по-конкретен. Седни.
Не е нужно да ти казвам какви са нощните създания, ковачо.
Може да ме наричаш Айзък.
Искаш ли къпина? - На въпроса.
Аз съм нощно създание.
Храня се с кръв и месо.
Къпината вероятно няма да те убие.
Нощните създания убиват.
Разрушават и плячкосват.
Доставя ни удоволствие.
Нощните създания изпълняват волята на ковачите си.
Може би не разбирам волята ти.
Искаш да погребваме хора.
Градът се напълни с мъртви.
Твърде много се разложиха, за да ги превърна.
Е? - Трябва да бъдат погребани.
Не си глупак. Ще се появят насекоми и болести.
Всички тук бяха жертви.
Заслужават погребение.
Защо ни пука за насекоми и болести?
Задай въпроса си.
Убиваме, унищожаваме и плячкосваме.
Караш ни да погребваме гниещите мъртъвци.
Да строим отново и да поправим това място.
Защо ни караш да вършим неща против природата ни?
Природата ви е променлива.
Вярваш, че сте разрушители, защото само за това са ви ползвали.
Вземи си къпина.
Спомени.
Не е кръв, нито месо, но не умря от него.
Ще отговоря на въпроса ти.
Някога този град беше дом на стотици хора.
Може да се заселят нови, щом труповете са погребани.
Отломките - разчистени, а сградите - поправени.
Скоро ще тръгваме.
Щом си тръгнем, хората ще дойдат и ще заживеят тук.
Искаш ли още една къпина?
Така мисля. - Вземи си.
Може да използваш чука, за да построиш къща или строшиш череп.
Върнати сте тук като инструменти и ще ви ползвам, както реша.
Толкова много спомени.
Накрая мога да реша, че изобщо не сте инструменти.
Инструментът не би опитал къпина.
Нито ще си спомни нещо от предишния си живот.
Но ние сме създания от ада.
Нареждат ни да се бием.
Един ден адът ще се изпразни, а вратите ще се удрят от вятъра.
Какво? - Чрез ръката ми
Бог ще възнесе прокълнатите от ада,
за да изкупят греховете си на Земята като мои воини.
Да. - И изкуплението ли да е вечно?
Не знам.
Аз също.
Заедно ще разберем.
Междувременно да направим повече от това, за което сме дошли.
Може ли да кажа наблюдението си? - Да.
Променяш се.
Все още в теб има отмъщение.
Но и други неща.
Може би.
Все още ли се борим, Айзък?
Винаги се борим за нещо.
Знам какво имаш предвид. Скоро.
Може би има право.
Какво мислиш?
Превърнах телата в града само за няколко седмици.
За още няколко седмици поправих щетите и погребах останалите.
Толкова ли е зле да спра и да помисля за малко?
Променил ли съм се? Хайде, кажи нещо.
Убих те, стари магьоснико. Трябва да имаш какво да кажеш.
Не ли?
Убивал съм много хора, магьоснико, по различни причини.
Но твоето убийство беше справедливо.
Усетих, че малко поправям света.
Усещането ми хареса.
Дълго време бях доволен да бъда нож в чужди ръце.
Напоследък, магьоснико, се чувствам като ръка, а не нож.
Цял живот реагирам на неща. Рядко започвам първи.
Да, променил съм се.
Имам въздействие на този свят.
Мога да създавам бъдеще.
За щастие бих могъл да създам бъдеще
и едновременно с това да сложа край на твоето.
Бог е добър.
Какво ли ще направя?
Огледало, какво е това?
Г-н Огледало, какво правиш?
Кой пък си ти? - Не ме ли помниш?
Не си такъв, който се помни. - Варни.
Варни от първоначалната войска на Дракула.
Заминах за Търговище в началото на войната.
Защо се свързваш с огледалото ми, Варни?
Говорих с хора, проследили пътуването ти по тези земи.
Добра работа си свършил.
Не ми отговори.
Искам да възкреся Дракула, ковачо Айзък.
Много интересно. - Повече от това.
Говорех с вълшебници и учени от цял свят.
И вампири, и хора.
Заедно събраха древни магии и знания.
Създават система, с която да отскубнем Дракула от ада
и да го върнем на света с цялата му мощ.
Защо? - Има недовършена работа.
Дължи ни смърт в безпрецедентни количества.
Великото му дело не е завършено.
И моето, Варни.
По-важно ли е от заличаването на расата, убила жена му?
Расата, която и ти мразиш. - За мен да.
След това ще видим.
Очаквах повече от любимия ковач на Дракула.
През деня може да се въртиш в ковчега от разочарование.
Не искам да те чувам повече, докато не завърша задачата си.
Г-н Огледало, не му позволявай да се свързва повече и заспивай.
Майната ти.
Отряза ме. - Мисля, че го отегчи.
Не знае ли кой съм? - За Бога.
Аз съм Варни от Лондон, още преди да стане Лондон.
Бях силен, когато беше призрачен град.
Очертавахме границите си с човешки черепи.
Майната му, ще се справим без него.
Размислих, накарай войниците да ме носят на легло.
Шегувах се. - Не ми пука, направи го.
Всичко боли. - Не е толкова зле.
От седмици сме тук. Не знам колко по-зле може да бъде.
Е... - Казах, че не искам да знам.
Не ми се слушат историите ти за циреи и ядене на плъхове.
Разказах ли ти как 18 катерици убиха куче?
Спри за Бога.
Ето, притъпи болката.
Това е грешка.
Обичам те, но съм готова да те изпратя вкъщи с каруца.
Не. Това.
От седмици обикаляме територията, която Кармила очерта.
Това е грешка.
Добре, обясни ми, жено.
Не обичам хората.
Ние сме на върха на веригата.
Хората са свине в обувки. Не плачат, когато искат бекон.
Не ми е тъжно, когато ги превръщам в храна.
Разбра ли? - Изплюй камъчето, Морана.
Кажи какво мислиш, иначе ще се оплетеш.
Боже, твърде дълго живея с теб.
Има ли бърз и мирен начин,
с който да завземем територията между замъка и морето?
Искаш да кажеш с щракване на пръстите?
Разбира се, че не. - Разбира се.
Ще бъде тежка битка за всяка педя земя.
Да не звучим отчаяни.
Няма да е просто. - Не.
Ще има страдание. - Във войната винаги има.
Не е война. Страните не са две.
Това е инвазия за пленяването на стотици хиляди хора.
Хората са по-умни от свинете и ще се бият, страдат и бягат.
Предпочитам друга дума. Това е битка.
Дойдох, за да се уверя в логистичните пречки на плана.
Казах ти, че не е нужно.
Щях да разуча и да ти кажа от какво имам нужда.
Също така ти ме попита дали искам да командвам империя.
Знам, вкъщи звучеше по-разумно.
Съсредоточи се, Морана. - Не ми говори снизходително.
Това ще е ужасна бъркотия, с която ще се занимаваме до последен дъх.
Ще има повече страдание от когато и да било!
Не бъди снизходителна, защото съм воин.
Печеля войни.
Съмняваш се, защото краката те болят от начина ми на живот ли?
Готова ли си да водиш една и съща война до края на живота си?
Искаш ли да знаеш какво мисля? - Винаги.
Каквото и да постигнем, ще го постигнем заедно.
Ти и аз.
Налудничавият план на Кармила зависи от нас.
Трябва да се опитаме да го изпълним въпреки Кармила.
Ленор не помага, винаги е в приказките си.
От нас зависи. Планът имаше смисъл, когато бяхме вкъщи.
Кармила умее да изкривява реалността и ние винаги постигаме целите си.
От седмици сме тук, далеч от нея и лудостта й...
Какво става? - Нападение.
На зазоряване. Знаят какви сме.
Явно не са глупави. Трябва да отида до багажа.
Този ли? Никога не го отваряш.
Какво има вътре?
Дневна броня.
Влизай вътре. - Не.
Стрелите няма да го пробият. Влез вътре, любов моя.
Хайде, изгорете ги живи!
Ясно.
Хайде, изкарайте ги навън!
Насам, нещастници!
Точно така! Глупав добитък.
Воини на Щирия!
Облечете броните, за да прикриете кожата си!
Явно сме победили. - Да.
Добре, сама искам да те убия.
Знаеш ли на какво мирише вътре? - Не бяха воини.
Просто хора. Селяни.
Фермери и подобни.
Съгласна съм с казаното за Кармила.
Приятелка ми е, но знаем каква е.
Не се съгласих за войната.
Мога да спечеля всяка битка, стига да реша и ти да си до мен.
Но току-що се бих с фермери.
Видях страха в очите им.
Не беше страх от смъртта, а страх от това да не се бият.
Страх да не спасят народа си.
По средата на полето сме.
Безнадеждна арена.
Цялата тази земя е осеяна с полета и гори.
Но все пак го направиха. Никога няма да спрем, нали?
Ще поддържам империята й с победите от битки, докато умра от старост.
Искам да греша. Искам и ти да грешиш.
Ще се правим. - Да, но ще го правим вечно.
Ще се биеш вечно тук.
А аз ще бъда в Щирия, вечно пазейки маршрутите за припаси.
И повече няма да се видим. - Съжалявам.
Иска ми се да греша.
Вече сме ден. А великият план на Кармила...
Хората постоянно ще се борят за мястото си на този свят.
Посред бял ден трябва да се запитам нещо.
Искам ли го?
Искаме ли го?
Когато можем да правим толкова много други неща заедно.
Сестри, Хектор е готов да създава нощни създания.
Връщайте се. Започва се.
По-лошо е, отколкото си го представях.
Виждала съм доста разрушени градове.
Нали Дракула го е унищожил първи, когато жена му е умряла?
Но все още има вампири и създания.
Защо са тук? Какво получават?
Хората не са имали шанс да се възстановят.
Ужасно е. - Всичко ни водеше до тук.
Има причина да сме тук.
Не знам къде е мястото ни тук.
Място.
Почакай. - Какво е това?
Не може да е това, което си мисля...
Ето ви и вас. Разглеждате красивия ни град ли?
Предпочитам да разгледам двора. - Все още не.
Искам да се уверя, че мога да ви вярвам.
И ние искаме да се уверим, че можем да ти вярваме.
Забравяш с кого разговаряш.
Искаме да поогледаме. Ще ни откриеш по-късно.
Имаме важни неща за обсъждане.
Спасяването на града, възстановяване на трона.
И ние ще обсъдим нещо важно.
Ще огледаме как сте се провалили да постигнете каквото и да е.
И дали изобщо да ви помагаме.
Има нужда от помощта ни.
Писна ми да съм играч в чужда история.
Отдалечи се.
Превод: Koen http://subs.sab.bz